Jeg fikk akkurat en idé.
Jeg tar inn på et hotell, mens du snakker med foreldrene dine.
Det er like godt å få det overstått.
Ikke sikkert vi får tak i dem før middag likevel.
Kanskje du har tatt feil av dem. Du burde ringt og sagt fra.
Kanskje du får ditt livs sjokk!
Tror du ikke jeg kjenner foreldrene mine etter 23 år?
–Jeg håper det. –Det går så greit, så.
Straks tilbake. Vi skal til Claremont Drive etterpå.
Jeg skal se om mor er på kontoret.
–Joey! –Hei, Hilary!
For en overraskelse! Bare et lite øyeblikk.
–Underlig. –En av Hilarys favoritter.
Det er en kinetisk skulptur.
Se her.
Det var som bare!
–Hva gjør du her? –Jeg ser etter mor.
Mrs. St. George, dette er Dr. Prentice.
–Hyggelig å hilse på Dem. –I like måte.
Christina spiser lunsj med Mr. Cazelet.
Bare hils og si at jeg er hjemme.
Er det noe som har hendt? Er det noe i veien?
Noe har hendt, men alt er i orden.
–Hvordan var det på Hawaii? Moro? –Helt utrolig!
–Bor De i San Francisco, doktor? –Jeg er bare på gjennomreise.
Det var hyggelig å treffe Dem.
Hilary driver galleriet nå, men mor har alle ideene.
Hun henger originaler på hotellrom. Da rekker folk å feste seg ved dem.
Hotellet får gratis utsmykking, gjestene får se god kunst.
Kunstnerne selger, og mamma får provisjon. Ta neste gate til høyre.
–Er ikke det lurt? –Veldig lurt.
–Hva blir det? –10,50 dollar.
Da sier vi tolv dollar.
Kom og hils på Tillie!
Tillie, dette er Dr. Prentice. John, dette er Matilda Binks.
Jeg har hørt så mye om deg!
Hvorfor kommer du hjem nå? Vet foreldrene dine det?
Jeg la igjen beskjed i galleriet. Jeg har savnet deg!
Du svarte ikke på spørsmålet. Skal veskene ovenpå?
–Ikke mine to. –Av personlige grunner, Tillie!
–Har dere spist lunsj? –Lag noen smørbrød og litt kaffe.
Vi tar det på terrassen.
Liker du det?
–Det er nydelig. –Bli med ut på terrassen!
Oi! Hvem er det der?
Dorothy. Er hun ikke flott? Hun hjelper Tillie.
–Hvilke dager? –Ikke bry deg om det.
–Jeg må ringe foreldrene mine. –Bruk telefonen på kontoret.
–Skal du presentere meg? –Ikke i telefonen. Jeg skriver.
Jeg må få møte dem før jeg reiser til Genève!
Eller skal vi holde bryllupet hemmelig?
Hvorfor tenkte jeg ikke på det?
Jeg lukker døra i tilfelle Dorothy går forbi.
Los Angeles, takk. Retnings– nummer 213, Axminster 24699.
Jeg har rett til å mene det jeg vil!
Jeg liker ikke at folk av min rase innbiller seg at de er noe!
Vil jeg høre din mening, sier jeg fra!
Å, Tillie! Jeg mente det ikke.
Men du kan da ikke mene det du sier. Du tar feil!
Jeg hadde virkelig ikke ventet noe sånt fra deg.
Du vet at jeg er glad i deg. Og du er like svart som ham!
Hvordan kan det være riktig å være glad i deg, men feil å elske ham?
–Hva skal vi ha til middag i kveld? –Sellerisuppe og rundbiff.
Nei, skilpaddesuppe og tournedos! Og en av de gode paiene.
Mamma!
Joey? Vennen min?
–Hva i huleste... –Mamma!
–Hva er det? Er noe i veien? –Det er ingenting i veien!
Jeg ringte for å fortelle Hilary at Cazelet sa ja.
Hilary var så mystisk. Hun sa at du hadde en overraskelse.
Er det noen her?
Jeg er så lykkelig! Jeg holder på å...
Sprekke. Jeg ser det. Jeg er glad på dine vegne.
–Kjenner jeg ham? –Nei. Vi møttes for ti dager siden.
–Du vil ikke tro hva som har hendt! –Jo da.
Bare du tar deg sammen og forteller.
–Det kan skje mye på... –Han er så fantastisk!
Jeg har aldri møtt noen som ham. Jeg ble forelsket på 20 minutter!
Det må jeg si var fort gjort!
Jeg skulle gjerne besøkt dere, men jeg må tilbake på jobben.
Kunne du ikke i det minste kommet for én dag?
Saken er at jeg har møtt ei jente.
Hvorfor sa du ikke det? Mary, han har møtt ei jente!
–Flott! Bor hun i San Francisco? –Ja. Jeg er hjemme hos henne nå.
Han sier at han er hos henne! Traff dere hverandre på Hawaii?
Ja. Jeg ville hilse på foreldrene.
–Dette er visst alvor? –Ja, det er det.
–Dette var litt av en overraskelse. –Det er det på mange måter.
–Mamma lurer på om hun er pen. –Ja, det er hun.
Hun spør hvor gammel hun er. Mary, da!
–Hun er bare 23 år. –Flott!
Du er 37. Det er perfekt. Kvinner eldes fortere enn menn.
–Skal du gifte deg med henne? –Vi har snakket om det, men...
Det er et par problemer, skjønner du.
Jeg skal skrive og fortelle om dem på flyet til New York i kveld.
Han er så rolig og sikker på alt.
Han finnes ikke anspent.
Han vet hva han tror på, hva han mener, og hva han vil.
Det er én ting jeg må fortelle.
Han har vært gift før. Han hadde en sønn. Det var så tragisk...
Både hans kone og sønnen døde i en togulykke for åtte år siden.
Og John...
Jeg har jo ikke sagt hva han heter!
Han heter John Wade Prentice.
–Er det ikke et fantastisk navn? –John Wade...
Jeg blir Joanna Prentice!
Men, mamma...
Det er en ting jeg må si som John har vært bekymret for.
Han har vært redd for at du og far blir sinte fordi...
Endelig! Jeg lurte på hvor det ble av deg.
Mamma... Dette er John.
Dok...dok...doktor Prentice.
–Så hyggelig å hilse på deg. –I like måte, Mrs. Drayton.
–Har Joanna røpet alt sammen? –Hun har...
Fortalt en hel del. Men det gikk veldig fort.
Hun har ikke lært seg å se når jeg rødmer. Der har vi nok et problem.
Jeg er lege. Jeg tror faktisk du bør sette deg før du faller.
Han tror du kommer til å besvime fordi han er neger.
Jeg tror ikke jeg kommer til å besvime.
Men jeg setter meg likevel.
Kan vi ikke sette oss, alle tre?
Jeg...
Det er vel i orden at jeg sier "du godeste min"?
Du godeste min...
Gjør det noe at hun sier "du godeste min"?
–Fortalte du om meg? Hva sa de? –At det virket som det var alvor.
De lurte på om du var pen. De sa at det var en overraskelse.
Hva sa de til at jeg ikke var farget?
Jeg ville ikke si det i telefonen. Det blir nok et sjokk for mange.
Jeg skjønner hva du mener.
Tillie har lagd smørbrød. Kom, så går vi ut.
–Kom, Dr. Prentice. –Jeg kan forklare!
John foreleste på universitetet, og vi møttes på en fest der.
Etterpå tok vi en biltur. Etter det har vi vært sammen hver eneste dag.
John skulle flydd til Los Angeles lørdag for å besøke foreldrene sine.
Takk, Tillie.
Smak på en sånn. De er nydelige.
–Vil du ha kaffe? –Nei takk.
–Vet far at du er her? –Nei. Jeg hadde tenkt å ringe ham.
Han skal spille golf med monsignore Ryan.
Så flott! Da får han også hilst på John!
Du skjønner, John må til New York i kveld.
I morgen flyr han til Genève for å jobbe for WHO i tre måneder.
Jeg flyr til Genève i neste uke så vi kan gifte oss.
–Slik er saken. –I et nøtteskall.
Men han tror det er problematisk fordi han er neger.
Jeg har sagt at det ikke spiller noen rolle for dere.
Men han tror meg ikke! Det er derfor vi er her.
Og derfor iakttar han deg så nøye selv om han later som ingenting.
Hun har helt rett. Jeg sa at hun ikke skulle overrumple dere, men...
Si til din far at jeg bare er en bekjent fra Hawaii.
–Da får han vent seg til tanken. –Vi må jo fortelle det likevel!
Best dere bestemmer dere, for jeg tror jeg hørte bilen hans.
Mr. Matt? Nå er helvete løs!
–Er det søppelkverna igjen? –Jeg toer mine hender!
–Hvor er Christina? –På terrassen med Joey!
–Og en Dr. Prentice! –Doktor? Hvorfor det?
Hva har skjedd? Joey!
–Nå kommer han. –Pappa!
–Tillie sa det var en doktor her. –Ja. Dr. John Wade Prentice.
–Dette er min far. –God dag.
–Er det noe i veien? –Nei da. Jeg kom bare hjem litt før.
Jeg traff Dr. Prentice på Hawaii. Vi kom med samme fly.
Jaså? Sett deg.
–Tillie sa at... –Hun er så rar i dag.
–Vil du ha en kopp kaffe? –Nei, jeg skal spille golf.
–Hva er det med deg? Fryser du? –Nei, kjære. Jeg...
Har du praksis i San Francisco, doktor? Bare sett deg.
Nei. Jeg er bare her i dag.
–Hvor har du praksis? På Hawaii? –Nei.
Jeg har ikke slått meg til noe sted. Jeg har jobbet i Afrika noen år.
–Så interessant! –Alt ved Dr. Prentice er interessant.
Det tror jeg så gjerne. Men nå må jeg gå.
–Kan du ikke bli her og prate litt? –Jeg vil ikke komme for seint.
–Ses vi igjen, doktor? –Det kan du stole på.
–Dr. Prentice skal spise middag her. –Fint. Da kan du fortelle om...
Det er mye å fortelle. Ikke sant, mamma?
Da ses vi etterpå!
–Hva i all verden foregår her? –Dette var ikke så lurt.
–Jeg sa jo det. –Hva sa du?
–Hvis du ikke forklarer dette... –Jeg kan forklare.
–Kan du? Få høre, da. –Det er min feil.
Vi har et lite problem her.
Joanna og jeg møttes ikke bare på Hawaii. Vi var mye sammen.
Faktisk hele tiden etter at vi traff hverandre.
Problemet er at jeg ble forelsket i din datter.
Og, hvor utrolig det enn kan synes, ble hun forelsket i meg.
Så fløy vi hit for å høre om dere hadde noe imot at vi giftet oss.
Joanna sa det til sin mor straks, og jeg trodde, dum som jeg var...
...at det fantes en måte å fortelle det litt varsomt på.
–John og jeg blir nervøse av deg! –Jaså?
Det vil jeg da ikke. Er du nervøs, Chris?
Sett deg før jeg blir nervøs.
Er det noen som vil ha en kopp kaffe?
Hva sa hun da Joanna fortalte det? Hadde hun noen innvendinger?
–Ikke hittil. Vi kom ikke så langt. –Innvendinger?
Jeg vet at dette kommer brått på.
Hadde aldri trodd at jeg skulle falle for en neger, men det gjorde jeg.
Jeg gir ikke slipp på ham om du så var guvernør i Alabama.
Hvis mamma var det, mener jeg.
Fortell John hva du mener, så kan du dra og spille golf.
Hva venter du at jeg skal si?
Jeg må tenke over dette. Han har rett i at dere har et problem.
Skal jeg uttale meg, må jeg få tenke over det. Er ikke det rimelig?
Det er rimelig, men ikke så praktisk.
Du skjønner det, Matt. Vi har et litt spesielt problem.
Jeg flyr til New York i kveld, og til Sveits i morgen kveld.
Og Joey vil fly til Genève, så de kan gifte seg i løpet av et par uker.
–Hvorfor haster det sånn?! –Vi vil jo gifte oss.
Hvis ikke noen har noe imot det, hvorfor skal vi da utsette det?
Mener du at dere vil ha beskjed om hva mor og jeg syns i dag?
Selvsagt. Vi vil at dere skal si at dere ikke har det minste imot det.
Og at vi har deres velsignelse til å gifte oss.
–Skal du spille golf likevel? –Nei.
Jeg melder avbud. Unnskyld meg.
–Det var pappa. Liker du ham? –Jeg vet ikke. Liker han meg?
Når han tar på seg pokerfjeset, vet ingen hva han syns. Bare mamma.
Han liker nok ingen av oss etter dette. La John få mer kaffe.
Hun er skjønn. Hun er til og med flottere enn deg.
Edie? Det gjelder to ting. Og begge haster.
Ring monsignore Ryan. Si at det ikke blir golf i dag.
Si at det har skjedd noe hjemme.
Ring til biblioteket, og sjekk om de har noe på en John Wade Prentice.
Han er lege, rundt 35 år...
Han er farget.
Finner de ingenting der, så ring legeforeningen.
Se hva du får tak i.
–Det var vel ikke nødvendig? –Det skader ikke.
Han foreleste jo ved universitetet på Hawaii!
Har det noensinne falt deg inn at noe slikt kunne skje?
–Nei. –Det har aldri falt meg inn heller.
–Hvordan tar du dette? –Jeg vet ikke.
Først ble jeg sjokkert, og er det vel ennå.
Men de mener det de sier. De vet hva de gjør.
De mener kanskje det de sier, men de vet ikke hva de gjør!
–Forstyrrer jeg? –Selvsagt ikke, John. Stig på.
–Jeg vil gjerne snakke med dere. –Ja visst, doktor! Kom inn!
Det er noe dere bør vite. Jeg har tatt en beslutning.
Joanna vet ikke noe om den.
Hva er det?
Joanna ser det slik at hun har bundet seg.
Men vi har ikke bundet oss til noe. Hittil er ingenting avgjort.
Joanna sa jo at dere har tenkt å gifte dere uansett hva vi mener.
Slik er det ikke.
Hvis dere ikke samtykker, uten reservasjoner, blir det ikke bryllup.
Hvorfor, John? Hvorfor har du bestemt deg for det?
Dette har skjedd så fort at jeg er like overrumplet som dere.
For to uker siden regnet jeg dette som utenkelig.
Men da hadde jeg ikke møtt Joanna.
Hun likner ikke på noen andre jeg har møtt.
Ikke bare blåser hun i hudfargen min.
Hun mener faktisk at det ikke er noen forskjell på oss.
Men dette skjedde på et tidspunkt da jeg allerede har nok problemer.
Jeg kan ikke gifte meg hvis jeg får særlige problemer.
I tillegg til dem vi åpenbart får.
Hva mener du med "særlige problemer"?
Din innstilling, Mr. Drayton.
Og din, Mrs. Drayton.
Joanna er svært knyttet til dere.
Blir forholdet mellom dere ødelagt, vil hun bli helt knust.
Jeg ville ikke klart å takle en slik situasjon. Vil ikke prøve engang.
Jeg er glad for at du sa dette.
Forstå meg rett. Jeg elsker deres datter.
Jeg vil gjøre alt for at hun fortsetter å være lykkelig.
Men uten deres samtykke er forholdet vårt meningsløst.
Derfor ber jeg dere si klart fra hvordan dere ser på det.
Takk skal du ha. Det er nesten som et ultimatum.
Ikke helt, Mr. Drayton.
Du trenger bare å si adjø.
Sånn er det. Takk for at dere ville høre på meg.
Nå? Syns du fremdeles at det er nødvendig å sjekke ham?
Han har rett når det gjelder Joey også.
Og gudskjelov at han har rett.
Hun er akkurat sånn som vi oppdro henne til å bli.
Vi svarte på spørsmål. Lærte henne at det var galt–
–å tro at hvite er bedre enn svarte på noen måte.
Eller brune, røde eller gule. Folk som mente det, tok feil.
De var av og til hatske, vanligvis dumme, men de tok alltid feil.
Det var det vi sa.
Og da vi sa det, la vi ikke til:
"Men forelsk deg aldri i en farget mann."
–Det er Edie. Vil du ha alt? –Ja. Hva er det?
Han er en tungvekter. Født i Los Angeles i 1930.
Gikk ut Johns Hopkins i 54 med toppkarakterer.
Foreleste ved Yale i 55, foreleste tre år om tropisk medisin i London.
Tre år som prosjektleder i WHO.
Har skrevet to fagbøker og har mange utmerkelser.
Gift med Elizabeth Bowers og har en sønn.
Begge døde i en togulykke i 1959.
–Det er mye mer. –Det holder. Takk, Edie.
–Hvorfor ligger det penger her? –Han ringte foreldrene sine.
Han snylter vel ikke på andres telefonregninger.
Forståelig hvorfor han ikke snakker om seg selv. Hvem ville trodd ham?
–Hva behager..? –Elsker, elsker ikke!
–Er de ikke akkurat sånn som jeg sa? –De er noe for seg selv.
Skal jeg fortelle deg noe? Jeg har vært nervøs en hel uke.
–Det tror jeg ikke noe på! –Men bare for den første reaksjonen.
Jeg anså det som mulig at de skuffet meg for første gang.
Du er en ordentlig luring!
Hun har alltid vært så glad av seg.
Hun lo høyt før hun var et halvt år.
Hun var glad som baby og som småjente. Glad i hele skoletiden.
Men jeg tror ikke jeg noensinne har sett henne så glad som nå.
Og jeg må være glad på hennes vegne, Matt.
Og det er jeg.
Jeg er glad på hennes vegne.
Og stolt av at vi har hjulpet henne med å bli slik.
Hva som enn hender nå, er jeg glad for at Joey er den hun er.
Står til? Biff i dag?
Der er hun jo! Står til med deg?
–Får jeg kjøre med deg til byen? –Klart det!
–Jeg håper kjøttet er bedre enn sist. –Ikke se på meg. Jeg bare leverer.
Jeg skulle minne deg på å åpne vinen.
Borgerrettigheter er én ting. Dette er noe annet!
Jeg gikk ut på terrassen. Jeg glemmer aldri hvor pent det var!
Det var mørkt. Jeg så ham ikke, for jeg nøt utsikten. Men han sto der.
Plutselig rørte han på seg, og jeg skvatt til!
Han bare sto der og så på meg og liksom...
–Du brenner blusen din. –Han bare smilte.
"Hei," sa jeg. "Hvem er du?"
Jeg tror han syntes at jeg var tiltrekkende.
Til slutt sa han: "Tror du virkelig at det spiller noen rolle?"
–Det er helt sprøtt, men 20... –Jeg skal overta.
20 minutter seinere var jeg forelsket.
Hvor lang tid tok det for deg å bli forelsket i pappa?
Ikke så mye som 20 minutter!
Er det virkelig sant? Å, mamma!
Jeg lurer på en ting. Hvor langt har dere... Nei, det er ikke min sak.
Mener du om vi har ligget med hverandre?
Du kan godt spørre. Vi har ikke det.
Han ville ikke. Han visste nok hva jeg ville, men han ville ikke.
Nå brenner du blusen min. Han er så redd for at jeg skal bli såret.
De snakker ennå. Burde ikke alt vært sagt nå?
Mener du at dere ikke har bedre rytmefølelse?
–Ja. –Men det er jo så tydelig.
Man ser jo ungdommer danse på tv hele tida. Og de fargede er flinkere.
Det er ikke så rart. Det er vår måte å danse på og vår musikk.
Jeg mener, dere kan danse watusi, men vi er watusi.
En gang sa sportsredaktøren min at negrer aldri ville lære baseball.
Nå kunne vel Willie Mays blitt borgermester, om han ville.
Jeg ville ikke engang blitt valgt til hundefanger.
Du vil sikkert ikke bli hundefanger mer enn han vil bli borgermester.
Nei, du har vel rett.
Vi har snakket om en del ting, men én ting har vi ikke vært inne på.
Har dere tenkt på hva slags problemer deres barn vil få?
Ja, det blir mange. Men uten barn, er ikke et ekteskap noe verdt.
Er Joey av samme oppfatning?
Hun tror at alle våre barn kommer til å bli presidenter.
Dere formet henne. Jeg møtte henne bare på Hawaii.
Men hvordan ser du på problemet?
Din datter er litt vel optimistisk. Statsråd holder lenge, sier jeg.
Er jeg feig hvis jeg sier at uansett hvor sikre dere er, er jeg litt redd?
Nei, det er du ikke. Men man kan aldri vite. Mye forandrer seg.
Ikke så fort som her i mitt hjem. Si meg...
Syns du ikke kravet om en rask beslutning er litt urettferdig?
På sett og vis syns jeg det.
Men det var ikke jeg som ville handle så raskt.
Din datter sa: "Det går bra!
Pappa er liberal og har slåss hele sitt liv mot rasediskriminering."
Hun sa: "Foreldrene mine tar imot deg med åpne armer."
Og da sa jeg: "Dem vil jeg gjerne treffe!"
John. Telefon fra Los Angeles.
Ta den på kontoret.
–Hallo? –Dr. Prentice?
–Er det deg, John? –Hei, pappa. Har Dr. Graves ringt?
Nei. Men jeg fikk en idé.
Vi lurte på å fly opp til dere i kveld. Vi kan være der 18.30.
–Vi kunne gå ut og spise et sted. –Be dem komme hit.
–Nei, jeg skal spise hos henne. –Be dem hit!
–Er det den unge damen? –Ja. Du har ikke spurt din mor.
Mr. Prentice... Kan ikke du og din kone spise middag her?
–Hold opp! –Hvem snakker jeg med?
Det virker som hun vil treffe oss.
–Da ses vi 18.30. –Nei, nei...
Mamma sier at hun er fornøyd. Det vet han vel!
–Da ses vi. Ha det! –Pappa...
Hva er det med deg?
Mamma! Johns foreldre kommer til middag!
–Så fint. –De kommer med fly 18.30.
–Du forteller det til Tillie. –Greit.
Joanna, jeg sa jo at foreldrene mine ikke vet...
–De tror at du er farget. –Hvorfor sa du ingenting?
Blås i det. Ville de ikke kommet da?
Ring tilbake og si det. 18.30 får de vite det uansett.
Hvis jeg møter dem alene, rekker jeg å forklare.
–Jeg må forklare det! –Ikke vær så dramatisk.
Vi skal møte Peter og Judith 17.30. Vi rekker akkurat flyet.
Hun er bestevenninnen min, så de må få treffe deg.
Fortalte han om den medisinske utviklingsplanen sin? Helt utrolig.
De flytter en hel legehøyskole til et afrikansk land.
Velger ut de mest oppvakte ungdommene og kurser dem.
De skal bli spesialister. Hver og en lærer seg en eneste ting.
For eksempel å sy sår eller ta imot ved barnefødsler.
De skal reise til steder hvor de aldri har sett en lege.
Utdanner de tusen ungdommer, redder de livet til flere millioner!
Han har visst gjort inntrykk på deg.
Jeg spurte hvordan han hadde nådd så langt allerede.
Han sa at han hadde fått fordeler.
For folk ville ikke at han skulle tro at de var fordomsfulle.
–Jeg finner ingen feil hos ham. –Prøver du på det?
Naturligvis ikke! Hans far er postbud. Skjønt han er pensjonert nå.
Hvordan kunne et svart postbud få en sønn med slike egenskaper?
Det får du vite i kveld.
Gjett hvem som kommer til middag.
Mener du...foreldrene hans?!
–Vent nå litt. Hvem foreslo det? –Joey inviterte dem.
Skjønner du ikke at vi blir utsatt for press?
Først gifter de seg ikke uten vårt samtykke. Og vi får én dag på oss!
Og nå skal vi sitte og underholde folk vi ikke kjenner. Hva er dette?!
Ikke se på dem! Det er babybilder. Det var i Klosters året...
Jeg skal åpne!
Monsignore Ryan! Så hyggelig!
God dag. Hva gjør du her? Er ikke du på Hawaii?
Og hva slags problem fikk din far til å droppe golfen?
Dette er Dr. John Prentice.
Vi møttes på Hawaii og skal gifte oss.
Jeg antar du mener med hverandre?
–Da er det jo du som er problemet! –Ja, jeg er redd for det.
–Hvorfor sa ikke dine foreldre noe? –De visste det ikke. Vi kom i dag.
Unnskyld, det var noe jeg glemte å si til Tillie.
Jeg antar at dette har skjedd svært plutselig?
–Har dere fått tenkt over saken? –Nei.
–Hvor mange biffer fikk du? –Fire. Det var det som ble sagt.
Bestill to til. Doktorens foreldre kommer hit.
–Hans foreldre? Hit?! –Akkurat.
De kan sende biffene med drosje.
Dette blir rene bønnemøtet!
Selvsagt! Jeg vet hvem du er! Jeg har lest en artikkel om deg.
Den vil jeg gjerne drøfte med deg. Vet du at denne mannen har et navn?
Å, ja. Og når jeg blir hans kone, får jeg også et navn.
Ja, det er nok riktig. Hvor er golfkongen?
–Mamma og pappa er i hagen. –Fortsett der dere slapp. Fore!
Han er vår nærmeste venn. Vi er ikke katolikker, men...
Far, mor og han har sittet i komiteer og sånt.
Han er et flott menneske, og vi elsker ham.
Du er utrolig, Mike! Du blir yngre og yngre.
–Har du..? –Ja, jeg møtte ham. Pen kar.
Lille Joey stråler. En blir varm om hjertet av å se på.
–Er du ikke litt sjokkert? –Hvorfor skulle jeg være det?
Jeg har vært vitne til mange blandingsekteskap.
Pussig nok går det som oftest bra. Jeg vet ikke hvorfor.
Kanskje fordi det krever større innsats.
Mer hensyn og medfølelse enn i de fleste andre ekteskap i dag.
–Kan det være derfor? –Ja, det kan det!
Så fint at du sa det. En vakker tanke! Du tenker så vakre tanker.
Det er jo jobben min.
Hvordan er det med denne karen? Steller du til bråk?
Denne fyren er temmelig berømt.
Han har utrettet store ting i Asia og et sted i Afrika.
Mamma! Hilary er her. Hun vil snakke med deg.
Unnskyld meg. Kom med flere vakre tanker til den karen der.
Takk. Jeg håper ikke du syns jeg snoker, doktor.
Men man blir jo selvsagt...nysgjerrig.
Dr. Prentice og jeg skal gifte oss.
Skal dere det? Det visste jeg ikke. Christina har ikke nevnt...
Det kom som en overraskelse på henne også.
Det kan jeg tenke meg!
Joey sier at gratulasjoner er på sin plass, og at du ikke visste noe!
Hva er det, Hilary? Hvorfor har du kjørt helt hit?
–Mr. Cazelet ringte om maleriene. –Jaha. Unnskyld oss.
–Jeg følger deg til bilen. –Håper vi ses snart.
Dr. Prentice reiser i kveld, og Joey følger etter om et par uker.
Da ønsker jeg dere lykke til!
Kom, Hilary.
Christina! Kjære, for et sjokk det må ha vært.
Jeg ante uråd, men dette..! Hva skal du gjøre? Hun er jo myndig.
Ja, hun er 23. Hvorfor ringte du ikke om Cazelet?
Jeg må innrømme at jeg var nysgjerrig. Det var ikke til å tro.
Det likner ikke Joey å gjøre noe så dumt!
–Du har det sikkert forferdelig. –Ikke tenk mer på det.
Gjør som jeg sier: Dra rett til galleriet. Start bilen.
Be Jennifer ta seg av galleridriften. Blir det problemer, får hun ringe.
Så går du inn på kontoret og skriver ut en sjekk på 5000 dollar.
Og så fjerner du omhyggelig absolutt alt...
...som kan minne meg om deg.
Også den gule dingsen med lampene som du er så glad i.
Så tar du sjekken på 5000 dollar, som du fortjener...
...og forsvinner for godt. Det er ikke det at jeg ikke vil vite av deg.
Men vi er nok ikke den type mennesker du kan omgås.
Ikke si noe, Hilary. Bare kjør.
Ser du ham? Hadde han spilt sine kort riktig, ville du ikke møtt meg.
Men han falt for en pike fra Pomona!
Mamma, vet du hva Hilary gjorde? Hun var så ekkel.
Jeg skulle ønske du kunne gi henne sparken!
Joey! Hvordan kan du være så hard?
Av og til er hun ganske hensynsløs. Hun har arvet det etter sin far.
De trenger all din støtte.
For de kommer til å få det meget vanskelig.
–Christina... –Nei, bare sitt.
Men det vet de, så klart. De er seriøse og intelligente.
Og hvis de vet hva som venter dem, og likevel vil ha hverandre...
Elsker de hverandre åpenbart høyt.
Og to som elsker hverandre så høyt, fortjener alt hell og lykke.
Jeg vet ikke. Jeg har på følelsen at de ikke greier det. At det er umulig.
Jaså, er det slik du har det?
Ja, da har du det nok tungt.
Det er meget interessant og ganske fornøyelig!
Å se en liksomliberaler bli konfrontert med sine prinsipper.
Jeg tenkte meg nok at bak den liberale fasaden–
–var det en reaksjonær hykler som ville ut.
Dra til helvete. Du og dine påstår jo at det fins!
Da må jeg gå.
Kanskje jeg rekker å frelse noen sjeler før middag.
Men jeg kan faktisk... Spise middag her.
Ja, kom 19.30. Doktorens familie kommer fra Los Angeles.
Da trenger dere meg jo! Ellers blir dere ikke i flertall.
Takk skal du ha.
19.30.
Hva var det Beatles sang igjen? "Vi skal greie det."
–Mamma har lagd den. Likner det? –Han ser litt bister ut.
Nei, ikke la meg forstyrre.
–Jeg ba meg selv til middag. –Strålende! Så fint at du kommer.
Det var så hyggelig å hilse på deg! Vi ses i kveld.
Dere to får meg faktisk til å føle meg usedvanlig glad!
Jeg skal si fra til Tillie. Hun flyr vel i taket.
Siste nytt: Gjett hvem som kommer til middag nå?
Pastor Martin Luther King?
Tampen brenner. Monsignore Ryan. Så bak en pai til. Han elsker dem.
Er det store gjesterommet i orden? Dr. Prentice vil dusje og skifte.
–Jaså, så det vil han? –Ja, det vil han!
Hun har rett til å gjøre som hun vil.
–Ja, men doktoren sa... –Jeg vet hva doktoren sa.
Kan vi ikke ta en kjøretur? Hva gjør de andre?
De skal ut med Peter og Judith, og etterpå skal de til flyplassen.
Så kom, da!
Hva skjedde med denne Homer? Jeg trodde hun likte ham.
Ingenting. Men Dr. Prentice hendte Joey.
Så sent som i julen sa hun at Homer ledet oppløpet.
Er det ikke der de har så god is?
–Den er over 17. Du ødelegger... –Litt is kan ikke skade.
Forrige gang jeg kjøpte is, fikk jeg en smak jeg likte godt.
Men jeg husker ikke hvilken.
–Jeg skal hente listen. –Du vet det nok.
Daiquiri, honning, kokos, krokan, mokka, peanøtt, kanel, banan, mint?
–Det var nok et annet sted. –Boysenbærsorbet?
Det var det! Det er jeg sikker på! Boysenbærsorbet.
–En stor. Vil du ha? –Svart kaffe.
En stor boysenbærsorbet og en svart kaffe. Takk.
Vet du hva, Matt. Jeg tror Mike hadde rett i at Joey har vært heldig.
Han har en viktig jobb, og hun kan hjelpe ham med den.
Bedre kan ikke en kone ha det.
Vi har hatt det flott, men vet du når det var best?
I starten da alt var et slit. Du jobbet for mye og var bekymret.
Iblant syntes jeg... Nei, jeg visste at jeg var til hjelp for deg.
Det var den beste tiden for min del.
–En svart kaffe... –Takk.
–Og en boysenbærsorbet. –Takk.
Det var ikke denne! Denne har jeg aldri smakt.
Ikke så verst. Jeg liker den.
Friske boysenbær fra Oregon.
–Ja? –Det var ikke denne jeg spiste sist.
Men jeg liker den veldig godt.
–Hallo, Miss Binks. –Jeg skal si deg en ting!
Hva pønsker du på, egentlig?
Ingenting. Jeg prøver å få meg en kone.
Det skal du få meg til å tro! Si meg en ting...
–Hva slags doktor er du? –Hestedoktor, kanskje?
Jaså, du prøver å være morsom?
Jeg skal si deg én ting. Du lurer kanskje Miss Joey, men ikke meg!
Du er en av disse sleske niggerne–
–som vil grafse til seg alt med "black power"!
Jeg har passet henne siden hun lå i vogga, og ingen gjør henne noe!
Så lenge du er her, holder jeg øye med deg! Hører du det?
Lager du bråk, skal du få se hva "black power" er!
Og dessuten er du ikke særlig pen engang!
Veldig godt. Hvis jeg kommer hit igjen, så minn meg på boysenbær.
Det skal jeg gjøre.
–Skal vi kjøpe litt til dessert? –Nei. Tillie har bakt pai.
Din pappskalle!
–Kan du ikke se deg for?! –Bilen var så lav at jeg ikke så...
Klart du ikke så meg! Du ser deg jo ikke for!
–Se her! –Det var min feil. Forsikringen...
Hva så?! Jeg har jobbet i over tre måneder med den!
–Hva koster det å reparere den? –Minst 30–40 dollar!
Så dere det? Din tomsete gubbe! Du burde plasseres på et hjem!
Her er 50 dollar. Kjøp deg en ny bil!
Enkelte oldinger er helt senile!
Tomsing! Du burde ikke hatt lov til å kjøre bil!
Hva i heite er dette? Det er under tolv prosent fargede her i byen–
–men jeg kan ikke engang spise is uten å treffe på en av dem!
Jeg er så glad på deres vegne. Og så fort som det gikk!
Peter og jeg brukte tre år på å få giftet oss.
Og da hadde vi bodd sammen i to av dem!
–Skål for John og Joey. –Han kaller meg bare Joanna.
–Jeg begynner å like det. –John og Joanna.
Du er heldig med Joeys foreldre.
Tro meg, Matt Drayton er et symbol her i byen.
–Ja. Guardian er en god avis. –Han har gjort den til det den er.
Matt Drayton har aldri vært redd for å ta standpunkt.
–Flyr du dit i neste uke? –Så fort jeg får ordnet alt.
Men hvorfor drar du ikke sammen med John?
John, hvorfor drar jeg ikke sammen med deg?
–Pass har du. Trenger du klær? –Jeg kan kjøpe der borte.
Hvorfor skal dere reise hver for dere når dere kan dra sammen?
–Hvorfor reiser ikke begge i kveld? –Hvorfor ikke?!
De er her om en time, og doktorens fly går 22.45.
Uansett hva du syns, blir du nødt til å si det.
Jeg trenger mer enn én dag på meg til å ta en slik beslutning.
Det er dumt. Men jeg skal si dette:
Jeg kommer ikke til å late som jeg liker det, for det gjør jeg ikke!
Avhenger doktorens beslutning av det, er det synd.
Jeg tenker bare på Joeys beste. Jeg har ikke noe imot ham.
Men han er uansvarlig som lot dette skje.
Nå vil han at jeg skal være fornøyd, selv om jeg vet at de vil bli plaget.
Jeg beklager, men slik ser jeg det! Og jeg vet hva du syns.
Du går så opp i Joeys begeistring, at du ikke tenker på hennes beste!
Men det er jo ingen grunn til at jeg ikke skal dra i kveld.
Jeg har pass, og jeg pakker på under en time.
Da får vi være sammen hele tida!
Jeg ser dem, mamma! De ser veldig koselige ut.
Moren hans virker fantastisk. Sier du det til pappa?
Jeg burde nok ha ringt igjen, for det er én ting som...
Jeg hadde tenkt å skrive om det.
Det var noe jeg ikke sa.
Jeg er redd det blir et sjokk for dere.
Om dere skjønner hva jeg mener. Dette er Joanna Drayton.
–Mine foreldre. –Jeg er så lykkelig, Mrs. Prentice!
Miss...Drayton?
Mr. Prentice, så hyggelig å hilse på deg.
Jeg kan forklare.
Jeg kan forestille meg hva dere tenker nå.
Men vi kan forklare.
–Kan dere det? –Det er klart.
Har dere bagasje?
Det er klart dere har! Da henter vi den. Mamma...
–Hva sa foreldrene dine? –Mamma skal fortelle det til pappa.
–I kveld? –Jeg syntes du burde vite det.
Det kommer ikke på tale.
Jeg kunne aldri gjort noe sånt, så jeg vet ikke hva slags planer du har.
Men du kan ikke si det før middagen.
Det skjønner jeg vel. Jeg skal snakke med doktoren etter middag.
Jeg skal si akkurat det jeg mener.
Jeg vil ikke krangle. Jeg har ikke noe nytt å tilføre.
Men jeg mener at du gjør ditt livs største feilgrep!
Du kommer til å angre bittert så lenge du lever!
Du tar feil! Jeg tenker på henne, og det vil til og med doktoren skjønne!
Det er en ting til. Rart at det ikke har slått deg.
Doktoren kommer til å akseptere det du sier, for det har han lovet.
Men ikke Joey. Ditt største feilgrep er at du undervurderer din datter.
Hun kommer til å være imot deg og alt du kommer til å si.
Og enda en ting. Noe jeg trodde jeg aldri kom til å si...
Når hun setter seg opp mot deg, kommer jeg til å ta hennes parti.
Jeg hadde aldri ventet å høre noe slikt fra deg.
–Skal jeg hente en ny drink? –Det gjør jeg selv.
Skulle ønske vi hadde bedre tid.
–Hva skulle du si, mamma? –Hva sa Miss Draytons foreldre...
–Ja, det lurer jeg også på. –Si Joanna.
Jeg har aldri sett dem så overrasket.
Det verste var at jeg skulle gifte meg med en de ikke kjente.
Ikke så rart at de ble litt sjokkerte.
Da syns du vel ikke det er rart at vi er sjokkerte heller?
Det er vel ikke urimelig å si at dere oppfører dere som to gale?
Alt har skjedd så fort at det er som å ri på en rakett.
Det var ikke meningen, det bare ble sånn.
Det er litt tøft for Joannas foreldre. Sikkert for dere også.
Vi har én kveld på oss. Har dere innvendinger, må dere skynde dere.
Om fire timer sitter vi på flyet.
Jeg rekker ikke alle innvendingene på fire timer. Jeg trenger åtte!
Du har bare fire timer på deg, så du får snakke dobbelt så fort.
Hei, kjære deg.
–Beklager at jeg kommer tidlig. –Du er tilgitt.
Jeg vil nødig gjenta meg selv, men hvor lenge siden er det jeg sa–
–at du er den mest fortryllende kvinne jeg har kjent?
Det er en form for misunnelse som ikke er syndig. Jeg misunner Matt.
–Hva vil du ha å drikke? –Jeg liker whisky, men...
–Skal vi drikke vin? –Ja.
Jeg tar en dråpe whisky likevel. Halvparten soda, takk.
Kjære, hva er det?
Vi er ille ute!
Mike, vi er fryktelig ille ute!
John sa at han ikke kunne gifte seg med Joey–
–hvis ikke vi samtykket uten motforestillinger.
Joey vet ikke om det. Hun har bestemt seg for å reise med John.
De er på vei hit med Johns foreldre, og ingen vet at Matt har...
Matt har bestemt at han ikke kan gi sitt samtykke.
Det er ikke sant. Si at det ikke er sant!
–Hvor er Matt? –Han er oppe og skifter.
Han er ikke seg selv.
Unnskyld meg.
Det er utrolig!
–Er bordet bra nok? –Ja, takk skal du ha.
–Hva kommer til å skje her? –Jeg vet ikke, Tillie. Jeg vet ikke.
Skal du og Mr. Matt sette en stopper for dette tullet?
Jeg vil ikke sette en stopper for noe.
Han er en fantastisk mann, og Joey er svært forelsket i ham.
–Og det er ikke tull. –Jeg skal si deg en ting...
Sånn som du snakker, skjønner jeg ikke det døyt lenger!
Ingen skjønner det døyt lenger!
Nei, jeg syns ikke du bryr deg...
Hersens vaskerier!
Jeg skjønner deg, Mike. Jeg skjønner dere alle sammen.
Men du må også forstå noe. De har trengt meg opp i et hjørne.
Og hva dere enn sier, har jeg ikke tenkt å oppføre meg uansvarlig!
Jeg forbyr dem ikke å gifte seg.
Men de kan ikke vente at jeg skal glede meg over noe som alle norm...
Du er i ferd med å rasere lykken i den lykkeligste familien jeg vet om.
Har du ingen forståelse for Christina?
Forstår du hvordan hun har oppført seg i dag?
Hun var positiv straks! Som om det ikke fantes problem!
Joey og unge Prentice kjenner til problemene!
Christina stoler på Joeys vurderingsevne.
Kutt ut!
Om Joey så kom hjem med en buskmann, ville Christina sagt:
"Så fantastisk! Hvor finner vi roser nok til å fylle Rose Bowl?"
Jeg har aldri sett deg så sint.
Jo. Da du brukte ni slag på den sjuende greenen.
–Kan du pelle deg ut?! –Jeg vet hvorfor du er så sint.
Du er ikke sint på doktoren, Joey, eller Christina. Ikke engang på meg.
–Du er sint på deg selv. –Doserende tosk!
Plutselig er du brakt ut av fatning.
Jeg hadde ikke trodd dette om deg. Du er ikke deg selv!
Du vet ikke hvem du er lenger. Du har forrådt deg selv, og det vet du.
Det går en grense for hva jeg tåler!
I 30 år er du den jeg har beundret mest av alle.
Og for første gang på 30 år... syns jeg synd på deg.
Nei, nå holder det! Kan du sette deg inn i min situasjon?
Hvis du ikke har gjemt bort noen unger et sted...
...hvordan kan du da vite hva en far føler i en slik situasjon?!
Jeg vet tilfeldigvis at de ikke har nubbekjangs i en så råtten verden!
De kommer til å forandre denne råtne verden.
Ja da. Om 50, kanskje 100 år. Men ikke i din levetid.
Kjære venn, jeg ønsker av hele mitt hjerte at jeg kunne hindre deg.
Hadde jeg vært ti år yngre, ville jeg prøvd å få deg i gulvet.
Det skulle jeg likt å se!
Var det bilen? Hørte du en bil?
Mrs. Prentice... Jeg er Christina Drayton.
God dag, Mr. Prentice.
Stig på. La meg ta klærne deres.
Så snilt av dere å komme på besøk.
–Hva sa pappa? Ble han opprørt? –Det var jo en overraskelse.
–Vil han snakke med meg? –Det tror jeg nok. Etterpå...
–Hva vil dere ha å drikke? –Sherry, takk. For et nydelig rom!
Kan du være bartender? Jeg tar også sherry. Vi setter oss her.
–Hva vil du ha, pappa? Bourbon? –Ja takk.
–For en praktfull utsikt dere har! –Takk. Bare sett dere.
–Var det en fin flytur? –Ja, veldig.
Solnedgangen var betagende.
–Det tok bare 40 minutter. 65 mil! –Ja, er det ikke utrolig?
Min mann kommer straks, tror jeg. Han er ovenpå og skifter.
Og vi har en god venn på besøk. Monsignore Ryan.
–De kommer nok snart. –Mrs. Prentice.
–Mamma. –Vær så god, pappa.
Er dere...katolikker, Mrs. Drayton?
Nei, det er vi ikke.
Vi er ikke noe spesielt. Monsignore Ryan er en god venn.
–Jeg må snakke med faren din. –Der kommer han.
Dette er Mr. og Mrs. Prentice. Min far.
–Og dette er monsignore Ryan. –God dag.
Passer du og John baren? Jeg og monsignoren tar en whisky.
Slå dere ned. Sett deg, Mike.
–Var det en fin flytur? –Ja, veldig fin.
Den tok bare 40 minutter!
40 minutter fra Los Angeles...
Kan dere ikke snakke om å fly til Genève?
Vi håper dere kommer i bryllupet.
Vil noen snakke om det før jeg begynner å pakke?
De har vel fortalt om hva slags planer de har?
Det er bare når man rømmer at slikt holdes hemmelig.
Jeg vet ikke hva du mener, men jeg syns de har det litt for travelt.
Det syns jeg også.
–Syns du også det? –Det stemmer.
Det var godt å høre, for jeg trodde at jeg var den eneste her som...
–Mrs. Prentice må få se utsikten. –Hva? Hvilken utsikt?
Fra terrassen. Før det blir for kaldt. Vil du se utsikten?
Unnskyld oss. Ta med deg glasset.
Har du fått anledning til å snakke med John alene?
–Nei. –Du må få vite hva som har skjedd.
Og det jeg er redd for skal skje.
Får jeg forklare situasjonen for deg?
–Ja, gjør det. –Først må jeg spørre...
Beklager at jeg er så bardus.
Er du sjokkert over at din sønn har følge med en hvit jente?
Forundret. Det har aldri skjedd før.
Det har aldri falt meg inn at det kunne skje.
Men jeg er ikke sjokkert.
Er du?
Jeg tror jeg var det til å begynne med i ettermiddag.
Det kom så plutselig. Men nå vet jeg hva de føler for hverandre.
Joey er fremdeles ung, men hun er ikke noe barn.
Og de er dypt forelsket i hverandre.
Er du i ferd med å si at du samtykker i giftermålet–
–men at din mann ikke kommer til å gjøre det?
Ja, det er riktig.
Ikke min mann heller.
Jeg skulle ønske vi hadde mer tid til å venne oss til tanken.
Men slik som det er, har vi ikke det.
Hvis vi skal gå med på dette–
–må vi bare stole på dem og gå ut fra at de vet hva de gjør.
Og det kommer ikke min mann til å gjøre.
De har visst mye å snakke om.
Det skader ikke om vi også får et par ord med hverandre.
Akkurat! Vi går inn på kontoret. Ha oss unnskyldt.
Unnskyld oss, doktor.
Jeg tar en drink til, hvis du gjør det.
Hvis dere unnskylder, går jeg opp og pakker. For de kommende ti år.
Mr. Drayton... Jeg kjenner deg ikke, og jeg vil nødig fornærme deg.
Men er du helt gal? Har du tenkt å si at du godtar det?
Nei, det har jeg ikke tenkt å si.
For hvis du gjør det... Stor avismann eller ikke...
Da er du fra vettet!
Jeg kan tenke meg hva far sier til ham.
Jeg skulle ønske jeg visste...
Du snakket med ham i stad. Aner du hva Mr. Drayton sier til far?
Én ting kan jeg si. Det var leit å høre at du har tenkt å trekke deg–
–dersom du møter motstand.
Hun holder på å pakke!
John, din mor vil snakke med deg.
–For ei suppe. Hvor er Joey? –Hun er ovenpå.
–Alt er klart når dere er klare. –Ja, men det er vi ikke!
Du mener altså i prinsippet det samme som jeg?
Det stemmer.
Men dette er søren så kjedelig både for din sønn og min datter.
Jeg tror det hadde vært best om du snakket med John selv.
Jeg sa at hvis de ikke samtykket, vil det ikke bli noe giftermål.
–Det var jeg som bestemte vilkårene. –De er ikke imot.
–Bare Mr. Drayton. –Er du sikker på det?
Hun sa at hun til og med ville kjøre dere til flyplassen.
John... Jeg har levd sammen med din far i nesten 40 år.
Med Guds vilje blir det enda lenger.
Selv om jeg bare har visst om dette i én time...
...er jeg enig med Mrs. Drayton.
Hun sier at Joanna aldri vil gi slipp på deg.
Så alt avhenger vel av hvor gjerne du vil ha henne.
Vil ha henne?
Jeg vil ha henne, mamma!
Du vet hvordan jeg har hatt det de siste åtte årene.
Jeg trodde jeg aldri ville knytte meg til noen igjen.
Men i løpet av de siste dagene med henne–
–har jeg begynt å leve igjen. Det er herlig!
Unnskyld meg, doktor.
–Din far vil snakke med deg. –Jaså?
Han er inne på kontoret.
Jeg har snakket med din mann. Han er ganske opprørt over alt dette.
Jeg vet det.
–Din kone sa at du også er det. –Ikke opprørt, akkurat.
–Det er et kinkig problem. –For hvem da?
For deg og min mann? Du får nok løst problemet ditt.
Du kan bare si at du er imot. Da har du ikke noe problem lenger.
Du mener vel ikke at du gleder deg over dette?
I kveld skal vi ikke snakke om glede. Dette er en trist kveld.
Du vet jo hvordan Christina ser på det.
Kan du forestille deg at jeg vil gjøre noen av dem noe vondt?
Nei, ikke mer enn min mann vil.
Men det kommer til å såre dem.
Mer enn min mann forstår.
Og mer enn du forstår, tror jeg.
Han er like mye imot det som meg. Kanskje mer! Du må høre på meg!
Jeg vil ikke bestemme over deg, men du har aldri gjort noe sånt før!
Vi har alltid vært stolt av deg, men nå vet du ikke hva du gjør!
Det har gått for fort, det sa du jo selv.
Du må stoppe opp og tenke etter! Hva tror du folk vil si?
I mange stater er dette ulovlig!
Og selv om de endrer loven, endrer det ikke folks mening!
Du har alltid gjort det rette, men nå er du på ville veier!
Det er det jeg som avgjør. Så hold munn og...
Sånt sier du ikke til meg!
Du har ikke rett til å si slikt etter alt jeg har gjort for deg!
Du har nådd langt, men jeg slet livet av meg for å få råd til det!
Vet du hvor langt jeg bar postvesken på 30 år? 12 000 mil!
Og om kvelden klipte jeg plener, så du kunne få en utdanning!
Og alle tingene din mor skulle hatt som hun ga avkall på for din skyld.
For eksempel en skarve kåpe!
Og nå har du tenkt å gjøre din mor ulykkelig?!
Hva er det som skjer med menn når de blir eldre?
Hvorfor glemmer de alt?
Jeg tror at de to unge menneskene trenger hverandre–
–like mye som de trenger luften de puster i.
Hvem som helst kan se det på dem.
Men du og min mann... Dere kunne like gjerne vært blinde.
Dere ser bare at de har et problem.
Forstår dere ikke hva som har hendt? Hva de føler for hverandre?
Jeg tror menn blir gamle.
Og når det seksuelle ikke lenger betyr noe for dem, glemmer de alt.
De glemmer hva sann kjærlighet er.
Hvis du noensinne har følt det min sønn...
...føler for din datter, har du glemt det. Min mann også.
En gang i tiden forsto dere, men det er lenge siden. Nå forstår dere ikke.
Og det som din kone og jeg syns er så merkelig...
...er at dere ikke engang husker noe.
Hvis dere gjorde det, hadde dere ikke kunnet gjøre det dere gjør.
Jeg blåser i hva mor sier. Dette angår bare deg og meg!
Det er det første vettuge du har sagt. Det er nemlig sant.
Nå har du sagt ditt.
Nå skal du høre på meg.
Du sier at du ikke vil bestemme over meg. Hva tror du at du gjør?
Du sier hva jeg har rett til og hva jeg skylder deg.
Jeg skal si deg noe. Jeg skylder deg ingenting!
Om du så hadde båret vesken en million mil, var det bare din plikt!
Du satte meg til verden, og da skal du også gjøre ditt ytterste for meg.
Det samme gjelder meg om jeg får en sønn til. Men du eier meg ikke!
Du kan ikke si når jeg er på ville veier!
Eller få meg til å følge dine leveregler.
Du vet ikke hvem jeg er, hvordan jeg føler og tenker!
Hvor mye jeg enn forklarte, ville du ikke forstå.
Du er 30 år eldre enn meg.
Hele din generasjon tror at alt må være som det alltid har vært!
Ikke før hver og en av dere er døde, blir vi kvitt åket fra dere!
Du må la meg være i fred!
Pappa...
Du er min far.
Jeg er din sønn, jeg er glad i deg.
Det har jeg alltid vært, og det kommer jeg alltid til å være.
Men du ser på deg selv som en farget mann.
Jeg ser på meg selv som en mann.
Nå må jeg ta en beslutning.
Jeg må ta den selv, og det må skje fort.
Så...
Kan du være så snill å gå ut dit og ta deg av mor?
Mamma!
Overtal Johns foreldre til å bli med. Det ville bety så mye for John.
Og jeg vet de har råd. Jeg tror Johns far blir en hard negl.
Så du uttrykket hans da han skulle snakke med pappa?
–Men er ikke hun herlig? –Jo, vennen min. Hun er flott.
Da Johns far så at jeg var hvit, trodde jeg han skulle besvime.
–Hva sier du om din egen far? –Ja... Det var rart.
Er det ikke spennende? Er du ikke helt...
Jo, jeg er helt...
Jeg burde kunne si noe til deg, Mrs. Prentice.
I mitt yrke har man trøstende klisjeer for alle situasjoner.
Men i denne sorgens stund–
–må jeg innrømme at jeg ikke finner ord.
Det er ingenting å si.
–Mary, du må skjønne... –Vær så snill, John.
Han har rett. Ikke si noe mer.
Pokker ta!
Lukk døra, Mr. Drayton.
Torde du ikke si det til meg?
Før du forteller meg hva jeg tør... Jeg sa jeg hadde noe å si.
Nå er jeg klar til å si det.
Har du tenkt å bli her?
Joey...
Du vet vel at jeg er helt for dette?
At jeg ikke har noen innvendinger?
Alt som gjør deg lykkelig, gleder meg.
Det er klart jeg vet det.
Da må du høre på meg.
Det er en ting jeg må fortelle om denne situasjonen som du ikke...
Christina, hva gjør du der oppe? Joey! Kom ned, begge to!
–Skal jeg fylle opp glassene? –Nei takk.
John? Mike? Nei, du har fått nok.
–Hva er det, pappa? –Jeg har noe å si.
Jeg vil at du skal sette deg ned og tie stille. Sett deg, John.
Sett deg, Chris.
Jeg har et par ting å si, og det kan hende dere syns de er viktige.
Det har vært en merkelig dag. Jeg vil nesten si eiendommelig.
Jeg har fundert litt på hvordan denne dagen har forløpt.
Og nå er nok tiden inne for noen personlige uttalelser.
Av flere årsaker.
For meg begynte dagen da jeg kom hjem og Tillie sa...
Unnskyld meg.
Tillie! Et lite øyeblikk.
–Alt har vært klart i... –Ja, jeg vet det. Sett deg.
Dette er Miss Matilda Binks. Hun har vært en av familien i 22 år.
I dag har hun stelt til en hel del bråk. Sett deg, Tillie.
I samme øyeblikk jeg kom hjem, sa Miss Binks:
"Nå er helvete løs."
Jeg spurte hva hun mente, og hun sa: "Bare vent og se."
Og det fikk jeg.
Etter å ha lekt 20 spørsmål en stund–
–fikk jeg vite at min datter hadde tenkt å gifte seg.
Og at hennes tilkommende, som jeg aldri før hadde møtt, var neger.
Jeg reagerte på denne nyheten som enhver normal far ville gjort.
Om ikke hans datter også tilfeldigvis var neger.
Jeg ble kort sagt målløs. Mens jeg fremdeles var det, sa min datter...
En meget bestemt ung dame, som sin mor.
At de skulle gifte seg, uansett hva hennes mor og jeg mente om det.
Så skjedde det neste merkelige.
Du sa at hvis vi ikke samtykket, ville det ikke bli noe giftermål.
Hva? Det var da pussig!
Joey.
Dette er kanskje den siste sjansen jeg får til å gi deg en ordre.
Så nå gjør jeg det. Ti stille!
På en eneste dag skulle vi altså finne ut hva vi syntes om det hele.
Og hva skjedde?
Min kone bestemte seg typisk nok for å overse alle praktiske aspekter.
Hun lot seg rive med i en romantisk rus–
–som i mine øyne gjorde henne utilnærmelig for fornuft.
Jeg har ennå ikke nevnt hans velærverdighet.
Han ville ha et ord med i laget.
Og krenket min intelligens med sine mange plattheter.
For en halv time siden dukket han opp og utfordret meg til brytekamp.
–Når går flyet ditt? –22.45.
Mr. Prentice, som er en fornuftig mann...
...sier at han ikke vil støte meg, men lurer på om jeg er gal.
Og Mrs. Prentice sier at jeg er en utbrent, gammel mann–
–som ikke engang husker hvordan det er å elske en kvinne...
...slik som hennes sønn elsker min datter.
Hvor underlig det enn kan virke...
...er dette den første uttalelsen i dag som jeg vil imøtegå.
For jeg mener at du tar feil. Du tar fullstendig feil.
Jeg innrømmer at jeg ikke hadde tenkt på det.
Men jeg vet nøyaktig hva han føler for henne.
Og det er ingenting deres sønn føler for min datter–
–som jeg ikke følte for Christina.
Gammel? Ja.
Utbrent? Naturligvis.
Men det skal dere vite, minnene er til stede ennå.
Klare, hele og uforgjengelige.
De kommer alltid til å være der.
Johns feil var at han la så stor vekt på hva vi ville synes.
For til sjuende og sist spiller det ingen rolle hva vi mener.
Det viktige er hva dere føler og hvor sterke følelsene deres er.
Er det halvparten av det vi følte...
...er det alt.
Problemene dere kommer til å få, er nesten umulig å forestille seg.
Men dere får ingen problemer med meg.
Og får Christina, jeg og din mor bare bearbeidet ham litt...
...får du heller ingen problemer med din far.
Men du vet sikkert hva dere står overfor.
Hundre millioner bare her i landet–
–vil bli sjokkert, støtt og rystet av dere.
Det må dere ganske enkelt leve med, kanskje resten av deres liv.
Dere kan prøve å overse dem.
Eller synes synd på dem for deres fordommer, trangsynthet...
...blinde hat og dumme frykt.
Men blir det nødvendig, får dere bare klamre dere til hverandre–
–og si: "Til helvete med dem!"
Hvem som helst kan argumentere mot at dere gifter dere.
Ulempene er så åpenbare at de ikke trenger nevnes.
Men dere er to flotte mennesker som kom til å bli forelsket.
Og som tilfeldigvis har et pigmentproblem.
Og nå, uansett innvendinger man måtte ha på at dere gifter dere...
...er bare én ting verre.
Og det ville vært om, når man vet hva dere er...
Når man vet hva dere føler for hverandre...
Om dere ikke gifter dere.
Nå, Tillie? Blir det ikke middag snart?